Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/94

76 jenž kýval u mé hlavy a v letu zabloudilý motýl, měl křídla samý purpur a samé zlato, chvíli se mih' nad řádků směsí jak oživená sloka té vděkuplné, rozvášněné básně.

V tom svezly se mé zraky níž s knihy přes tu zídku na tichý hřbitov dřímající v lese, a přede mnou, hle, jiné tu vlnily se sloky nesmírné epopeje tak plné něhy, klidu, ticha, smutku, tak plné smíru, plné odříkání, té nekonečné básně, již přísná zpívá Smrt — a já se zachvěl a rychle zavřel knihu, ztich' hymnus rozkoše před písní Smrti. A jako v souhlas hlasně zašuměly kol vážné buky a stříbrné břízy, prch' motýl, jen mák žhavý jak výčitka stál tichý v parném vzduchu a hořel v slunci „Život a smrt“ (1892).