Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/92

74 V tu něhu, sílu, lesk, v to opojení, v ten azur, nach, vln, klasů jiskření jak temný rachot vpadlo bubnů znění, zdě, šiky vojska, táhly k cvičení.

Zem, dříve píšeňpíseň [sic], teď se temně chvěla, do trávy motýl, pták zapadnul v keř, a hromem děla v tiši zahučela, a čistý azur skalil dýmu šeř.

A já se vracel, hořkost v duši, domů. Zde, všecko kde je blankyt, úsměv, květ, kde velký mír s obrovských padá stromů, se člověk učí — jak má zabíjet! „Dědictví Tantalovo“ (1881).

Nad nízkou, hřbitovní zídkou jsem četl knihu písní; to byly divé, vášnivé sloky, v nichž rty se tiskly k retům v objímání, v nichž nahé ruce se kolem boků liliových vily, v nichž krev jak láva se hnala k mozku a v nichž srdce tlukem div nerozbilo ňadra, v nichž rozkoš s láskou zpívaly svůj velký a vzdorný, bájný, jásající paian! Květ ohnivého máku jak zvědav zřel v mou knihu a jako v souhlas kýval, tak jeden žhavý plamen z té knihy byl by vzletěl a proměnil se na květ,