Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/90

72 Sám chodívám tu a v mé snící duši jest jaro též. Dnes, poledne se smálo, se stíny větví slunce po zdích hrálo, jdu tudy — kroků hlas, má skráň se zvedá; mně jeptiška vstříc kráčí, sestra šedá; dva hyacinty kvetoucí se nese, květ plápolavý na jednom se třese a druhý jako měsíční svit bílý; a posud zřím, jak jeptišky tvář chýlí se nad květ, jak plaše zrak se kloní.

A fialky ze starých zahrad voní. „Co život dal“ (1883).

Svou slávu rozvlinilo letní jitro, na klasu nádheru a v smaragd luk, co perlí mělo, vsypalo v hnizdhnízd [sic] nitro, co tonů, vtkalo v ptačích písní zvuk.

Strom každý pohnul hlavou těžkou plody, byl jeden úsměv azur nesměrný, a velké šídlo zčeřilo klín vody, a v květech motýl mih' se nádherný.

Kraj odhrnoval clonu bílé páry jak z lázně dívka stoupající vlas, oblouky v zlatě stopené most starý se nad ručejem jako duha třás'.

Šel sekáč polem na rameni s kosou, šel pasák zpívaje si za stádem, šla dívka s loktuší a nohou bosou, jen perly stírala, kde šlápla v zem.