Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/88

70

Ve starém chrámě, okny gotickými kam poslední se kradly slunce blesky, ve prachu sloupech kadidla jak dýmy jež vznášely se, oprýskané fresky jsem prohlížel a zachvěla mnou bázeň. Ó zjevení! V plamenů děsnou lázeň se kácel dav sta hlav a berly, mitra a kříže, koruny a meče, žezla, a velký Anděl jako úsměv jitra stál nad tou směsí, jež se v požár svezla, tvář jeho byla slunce na blankytu a „Quis ut Deus“ nesl na svém štítu napsáno blesky, vítězný byl, děsný. V tom se strany, kde mhy a kouře běsný se valil vír, Smrt přiskočila k němu a ze zadu, by neviděl to, chvatem za slovem Deus „Ego“ psala hnátem a chechtala se při tom vtipu svému. „Sfinx“ (1883).

Rád ulice mám, místo dlouhé řady pochmurných domů, v nichž se táhnou sady, zdi kryté břečťanem, kam oko stačí. Jak ticho tam, jen zřídka kdosi kráčí, krok jeho dutě zní; mám rád je z jara, kdy zdá se, mládím zeď že jihne stará, kdy první lístky kmitou tísní stromků, kdy sýkorka se ozve ve svém domku, na bílé bříze, kdy i hlína voní, a staré topoly jak v dumě kloní se k oknům paláců a jaro tuší.