Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/86

68 pak ticho zas a pak zas šumot křídel, a cítím v srdci, že celý vesmír v dlani Boha dřímá a spokojen jdu spat; vždyť v ní je všady, všady jest můj domov.

Na trávě skví se rosa, dech země vidím, v bílé páře stoupá jak tucha jitra k nebi, kmen břízy bílý i hnědý suk dubu si rozumějí v tomto pološeru, a tajné příbuzenství i křemen cítí s vlnou, jež ho hlodá, sta snů kol proplítá se a na mé svadlé skráni mi tepou křídly, jak hnědé velké můry noční na vráskovitém kmenu dutého jilmu, z něhož vyletěly. Ó noci, rozhoď po nich síť stínů svých, ať brzy nad stromů vrcholky, nad hřbety horstva, jak v lehké zbroji Roland vítězící, se zvedne jitro!

Slyš pěnice hlas v mlází! Ó jásám blahem, kdosi cítí se mnou. Snad právě krmí mládě, jak duši svou já krmím myšlénkami. Ó pěj, ó pěj, vždyť proměněné v tóny, mé sny a tuchy spíše dojdou k nebi, spíš světu zachovány mu po stoletích vyřídí můj odkaz, jenž myšlénkou nes' zemi požehnání a pozdrav lidstvu! „Poutí k Eldoradu“ (1882).