Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/84

66 a v ztuhlé tváři jejich tvůj lesk vlídný se zachvívá jak slza, jež všecky spory v mírný zladí souzvuk.

Kol všecko spí, stráň černá jak medvěda srst do prázdna se ježí, jen sem tam v listí, houští měsíčné bílé pruhy zapadají, jak do medvědí srsti by bořily se lovce bílé prsty. Ten lovec Bůh jest, silnou za sanici chyť potvoru, tmu noční, z které hrůza a postrach sršely, pak vzal své kopí, měsíce zlatý paprsk, a v chřtán jej vrazil lité sani, kolem až červánkem se rozlila krev její, sta jeho psů, východních větrů svěžích, teď líže ji a země usmívá se a vstříc se chvěje jitru!

Snad, bdící tvor, já pouze mračného nebe teskné hlídám dumy. Na skalnou moji sluji svit luny zaklepal a já se vzbudil, zem pozdravit, jí vlídné říci slovo, by bezdnem dlouhá pouť ji neznavila, ji ujistit, že za ní se vznáší anděl s roztaženým křídlem, by zadržel ji v pádu, ba že sám bůh by zachytil ji v náruč, jak poraněnou bílou holubici a v lemu svojí řízy ku toužnému jí ustlal odpočinku.

Mě často zdá se, časem že slyším, kterak nebes těžké dvéře se otvírají a zas zapadají,