Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/82

64

Ty bledý srpe luny, nad mlčenlivou strání jenž vycházíš a nad obrubou lesa se zvolna chvěješ jako úsměv lásky, buď pozdraven! Dnes mračny tvá vlídná tvář mi kyne, dvojnásobně mi vítaná; neb jejich tmavou clonou ty míháš se, jak za oponou hustou před oltářem svit lampy,

Před tváří Boha věky ty ubíráš se klidný jak cherub, jenž mé věrné koná služby; před tváří země věky ty ubíráš se tichý jak strážný duch, jenž na cestě ji hlídá; před tvář lidí věky ty ubíráš se smavý jak přítel, který všecko v souzvuk zladí.

Ty svítíš na tvář šťastných, již nejlíp vůni růží pochopují, již půjčuji své srdce, by v slavíkově zajásalo písni, již spojují svá ústa na vonný, sladký kalich, v němž láska dřímá vyhostěna z ráje. Ty svítíš v chudou jizbu a stříbříš její stěny, že chudému o štěstí ve snu zdá se. Ba tys i přítel mrtvých,¨ když zahalené v rubáš juž opustil je každý, ty okénkem se vkrádáš