Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/76

58 Či snad máme jíti spolu na jezero, jež pokrývá vodních růží tmavý list? nad vodou kde hraje olšin a vrb šero a kde vážka ztápí křídel amethyst v krystalný palác pohádek? Vždyť jsi tam doma, vždyť ty jsi sestrou Najadek!

Či máš raděj pole žitná, rozvlněná, která znějí much a cvrčků ohlasem? Po mezi jdeš v trávě ráda zamyšlená prsty svými pouštějíc klas za klasem? Či snad chceš hledat v jeteli ty chvíle štěstí, jež se v tvých očích zaskvěly?

Pojď, juž slunce první záře padla v kraje, jeho paprsk je v tvé srdce zlatá nit, svěř mu krok svůj, povede tě v lásky ráje, kde ti mladost nektar štěstí podá pít. Co mi to zvoní u hlavy? Jakoby někdo pohodil cymbál do trávy. „Eklogy a písně“ (1880).

Jak divno, milý Bože, je mi, jak ptačí hnízdo zved' bych pod větvemi kdes v hvozdě ztmělém u skal stinných srazů; a jak to hnízdo plné sladkých písní sám šerem stromů nes bych si domů! Jak nesu štěstí své a strach mne tísní. Rci, dítě, donesu je bez úrazu? „Eklogy a písně“ (1880).