Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/74

56

Na prázdných polích dlouhé řad stromů se kloní s bezlistými haluzemi, vran zástup tmí se nad střechami domů a s jejich křídel šero padá k zemi.

Kraj obzoru se náhle rudě vznítil — plá oranžem, jenž pomalu se ztrácí. Snad zlatý háv to anděla, jenž chytil den v náruč svou a k nebi s ním se vrací. „Rok na jihu“ (1878).

Vidíš, kterak nad horami jitro svítá a pod mezí slyšíš tlouci pěnici? Pojď, mám v srdci všecky písně Theokrita, duch můj luh jest v barvách duhy zářící. Co mi to zvoní u hlavy? Jakoby někdo pohodil cymbál do trávy.

Pojď, my půjdem na pokraji lesa v stínu, svět se bude ve tvých očích zhlížeti, pojď se dívat, jak vzduch zlatý roven vínu, a co perel dala rosa poupěti. Jestli mu, drahá, závidíš, víc ti jich kapraď nahází v kadeř, nežli zvíš.

Či chceš hloub? Chceš nahlédnouti, kterak v mechu, v listí rdí se a jak zraje jahoda? Či se bojíš, že by při tom mohla v spěchu rty mé k tvojím přiblížiti náhoda? Tvář tvoje nachem plamenná? Jahodu nech si, tvůj ret je sladší výměna!