Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/72

54

Nikdy slovem nevyzradím, co spí v srdci přehluboko, dost na tom, když v chvíli štěstí mluví tvář a mluví oko.

S divým jekem prázdné škeble vlna hází na pobřeží, ale v srdci jako v moři pravé perly na dně leží. „Sny o štěstí“ (1876).

Do velké, šedé škeble mramoru, kde místo vody svadlé listí leží, se kloní větve bříz a javorů. Vše v dřímotě, jen mraky nebem běží. Zde chtěl bych státi v zamyšlení dumném a dívat se, jak večer táhne sem, a luňák v letu posupném a šumném jak po kořisti slídí nad lesem; tou sochou chtěl bych býti kamennou, jež o samotě dumá v lesní hloubi, jež s větry mluví jen a ozvěnou, na jejíž skráni s nocí den se snoubí. „Rok na jihu“ (1878).