Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/66

48

Příteli melancholiku, druhu mé duše tulácké, pod kterým nebem shasnou kdysi životy naše žebrácké?

Pohádek našich stříbro, šeď kdy rozstříkne se, v kterou zem? Kdy hudby, jež jsme milovali, posledním vzdychnou akkordem?

Oh, dávná láska procitá zas echy v strunách srdce. Dost Na zdraví sobě! Snům a světu! Ať rekviem má minulost.

Ve zlatém víně ztopíme tyranský rozmar pamětí. A zpívat budem, zapomenem lásku i vztek i prokletí. „Torso života“ (1901).

Dům v rozvalinách. Po děravých zdech se rozlez' žravý mech a lišejníků cizopasná cháska.

Na dvoře bují kokotice a prales kopřiv. Studna otrávená je napajedlo krys.