Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/60

32

Můj den plál v jaře čistou zelení a mnohé plaché ženy zněl tam krok a tisíc z radostí zrosených slok Jak každé dmul se první touhou prs, vsadily všecky v sad můj růží trs a čekaly, zda vzejde ve snění

A přátelé mi byli sadaři. Sta křů a stromů vsadili a rév Teď po rocích a podzimech, kdy krev a zlato tryská z listí žlutého, kdy všecko zrá, jak z bronzu zkutého když všecko sluncem plá a zazáří

hle, pozdní růže, hrozny dozrají mi z přátelství a lásky přesladké. Je právě čas. A v chvíli překrátké já vezmu je, neb samy tíhou svou do trávy zrosené mi u nohou voníce rozloučením, spadají „Žně“ (1913).