Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/46

28 A přece — ráčíš sídliti-li v světě — jen duše lidská příbytkem je Tvojím, jak Luther má ji, boží muž a sluha, či Melanchton, ta moudrosti Tvé včela.

Můj Pane zmučený, já nejsem hoden, bys pod střechu mou vešel — — Ty však, Lásko přec vcházíš mile. V chvílích nejkrásnějších já cítím, kterak v komnatě mé duše Ty odpočíváš, okem svým se díváš, mým dechem tiše oddychovat ráčíš —

a proto smím Tvé nejsvětější hlavě své tahy dáti, milostný můj Pane! „Apoštolové“ (1911).