Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/38

20 a smát se chce, jak smávala se kdysi — však ve vráskách jí tuhne tento smích a už z nich jenom soucit, soucit žádá…

A ona vše to tuší as a hádá: Sta slz vždy z rána po šatu jí visí v probdělé teskné noci prolitých. „Čtyři knihy sonetů“ (1890—1892).

Vsi hoří vzadu. Nebe černo dýmem. Plamenné proudy z daleka se lijí po zralém obilí a trávě lučin. A z míst těch valí hlučící se mračno avarských lidí. Šikmoocí jezdci se pohupují volně na konících, neb bezpečno je. A jsou spokojeni. Jsou ověšeni kalichy a kříži, relikviáři, svícny, konvicemi, ornáty, plášti, poháry a šatstvem. Krav bučení a mekot koz a ovcí, jež vedeny jsou v středu bojovníků, zní jako libá hudba sluchu jejich. A každý vleče, otočiv si vlasy jak provazy kol kostnaté své ruky, tři, čtyři ženy, jež jsou zcela nahy a zkrváceny, neboť ňadra jejich jsou vesměs kolmou ranou probodána. „Barbaři“ (1911).