Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/36

18

Jen několik let—kosti vykopají a pohodí je někde v kostnici, kdy písní mojich zvuky též se stají, jak v háji zpěv, když zmizí slavíci.

Zda potom někdo vezme prádnou lebku jak Hamlet ve svou chvějící se dlaň a zahledí se mých dum na kolebku, jež přírodě svou zaplatila daň?

Zda vyčte myšlenek tam různých sledy, muk lásky pozná a všech strastí byt, zda poví mu ten čelisti kruh bledý, že i to čelo vavřín chtělo mít?

Zda otáže se, kde ten duch, jenž plaše chtěl perutí až k hvězdám povzletnout? Eh! přeříká snad kousek otčenáše a sinou lebku hodí v tmavý kout! „Confiteor“ (1887).

Už jenom rozteskněná elegie z té země vlá zpod šlojířových par… Uvadlá kráska ve všech koutech kryje uvadlé květy, památky svých jar.

A přec ta touha: dál se líbit—žije v ní ještě; dosud neschlad nitra žár, pestré si šerpy kolem těla vije a do vlasů si sází aster pár;