Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/34

16 Sta bratří řeklo: Známe tajemství jeho, mrtví v něm vstávají ze sna, živí v něm zmírají snem; milenci řekli: Přílišnou září oslepí zraky a čas jako vůně neznámých květů každého usmrtí v něm; a ti kteří dovedli viděti tisíciletí, s úsměvem ptají se: Zem? „Stavitelé chrámu“ (1899).

Noc tiše zpívala, šum prvních zelení a jarních vod byl její melancholické písně doprovod; ve výši hvězdy, světelné kalichy nesmírné, dýchaly těžkou vůni nadzemských vegetací, a ruce bratří mých, jak při smrti na prsou zkřížené, ležely tiché a zklamané a jako kámen stížené, zlomeny prací.

Však jejich ruce duchové k hvězdám se rozpjaly, miliony duší na zemi a ve všech světech objaly a dlouhý oddech radostných procitnutí, sváteční vření věčného města, duchových křídel šumění, hra větrů v mystickém osení, orchestů neviditelných zapění, zdvihlo se v taktu jejich tajuplného gesta. „Ruce“ (1901).