Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/32

14 Sny naše se spojily v jediné snění a šuměly tisíci stromů jednoho hvozdu, když třesením větší podávají si poselství jednoho větru z neznámých moří. Na našich loukách ležela vůně všech květů, sladěné v jeden složitý akkord, a světla našich duší, nalitá v jidinýjediný [sic] plápol, oděla barvami neviditelné a hlasem všech našich spojených vůlí nám v zázračné zahrady rozkvetly síly.

I trhali jsme svá opojení, jak zrna na jediném, mystickém hroznu, jež dotknutím pukala výtryskem jednoho vína: jablka jednoho stromu, jež rozříznuta společnou, naší krví se zardí, polibky jediné noci, v nichž duše zpívají o smrti a budoucích žitích, v jediném rozplání retů, na věky nemocných rozkoší jednoho blesku. „Větry od Pólů“ (1897).

Svět rozkládá se za světem, za hvězdou hvězda, když půlnoc se tmí, a mezi nimi je jeden, krouží kolem bílého slunce, a let jeho hudbou, tajemné radosti hřmí, a duše těch, kteří nejvíce trpěli, do něho vejíti smí.