Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/30

12 O duše má, odkud on přišel? A kolik staletí snad mých předků dušemi procházel, než došel až ke mně? Na kolik svatebních stolů jak ubrus koberec rekvií klad? Na kolik růžových úsměvů dechl svůj podzemní chlad? A v kolika lampách plamenem soli a lihu sesínal temně? „Svítání na západě“ (1896).

Myšlenky naše koupaly se v ohnivých vlnách svatého léta, jež rozpaluje blankyty duší žárem všech srpnů a zráním všech hvězd. A když smyly svá bolestná znamení země, povstaly v čistotě prvotních světel, a poznaly silné rozkoše času: dech jeho byl sladký nadějí mrtvých a tajemnou vichřicí vřelo v něm rašení pupenců všech budoucích zahrad.

Dni, které neměly jiter, z dálky nám hodily světla jak echa staleté touhy, šílili jsme šílenstvím lásky, jež byla modlitbou k Nejvyššímu. Ze rtů našich sladkost její se tryskla a přece hořely posvátnou žízní. Zraky naše ji pily z bratrských zraků a pohledům bratří jí dávaly píti a v rozechvění neznámé blízkosti krví nám zvonila hudbami tajemství.