Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/28

10

Šum žárem umdlený na větve tíhou naleh' a visel bez hnutí, co v teskných intervalech les dýchal přitisklý a potu hořký příval z rozprysklých zelení mu hrubou vůní splýval. Šla bledá únava pod stromy nehybnými, po bok mi usedla, v tvář dechla tušeními, stesk věčné otázky mi v zraky ponořila a řečí mrtvých slov s mou duší hovořila. Květ slunce přezralý do bílých žárů svadal, v šer haluzí se třás' a modrým listím padal v tich apatických němé vysílení, v mechu se rozdoutnal a lázní tajemného dechu mne mdlobou kolébal, jak pod vlnami krev z otevřených žil by tiše řinula mi. „Svítání na západě“ (1896).

Jas hodin mých budoucích ozářil chvíli tu v snech a všemi svícemi lustrů rozkvetl v ní mých slavnostní sály: tam prýštěla hudba mých budoucích jar a stajených něh, rtů, které mne opojí, jiskřil tam smích a mámil tam dech, a zraky, v nichž čeká mne mlčení rozkoše s touhou tam plály,

Však marně jsem kráčel, kde v závratných rytmech se třás' zpěv Žití. Stín Někoho, jenž za mnou šel, přede mnou splýval; šel ze sálu do sálu, kam vkročil, žeh světelný has', zrcadla temněla, touha se zachvěla a hudby vítězný hlas jak sražen v nejnižší oktávy úzkosti němé se slíval,