Page:Modern Czech Poetry, 1920.djvu/22

4 Při Godule má žena mrzne a sténá. na klíně hladová robata pláčou, já kopu, já pod zemí kopu.

Srší to ze štoly, srší to z očí, já v Dombrové kopu, já v Orlové kopu, na Porembě kopu a pod Lazy kopu.

Nade mnou, nad hlavou kopyta duní, gróf jede dědinou, komtesa ručkou pohání koně a směje se růžovou tváří.

Já kopu, já motyku zdvihám. má žena sinalá do zámku jde, chleba chce, v prsou kdy vyschlo jí mléko.

Dobrého srdce je pán, z žlutého kamene je jeho zámek, pod zámkem hučí a láme se Ostravice. Před branou černé dvě suky se mračí.

Na co šla do zámku prosit a žebrat? Roste rež na poli panském pro horníka robu? Já v Hrušově kopu a v Michálkovicích.

Co bude z mých synků, co bude z mých děvuch, až mne ráz ze štoly vytáhnou mrtva? Můj synek dál bude kopat a kopat, na Karvinné kopat, a děvuchy—co bývá z hornických děvuch?

Což kdybych tak jednou prokletým kahanem do štoly mrštil, sehnutou do výše narovnal šíji, levici zaťal a vykročil přímo, půlkruhem od země k obloze vzhůru kladivo zdvihl a jiskřící oči tam pod božím sluncem.