Page:A grammar of the Bohemian or Cech language.djvu/173

 ﻿Na deset mil tak žírné lány Tam zdí a věžmi opásány. A byly sady s klikatými toky,

V květ kadidlově stromy rozvity A byly lesy staré jak hor boky A slunečné v nich byly*pažity.

Leč ach, té rokle hlubé splývající Pres cedrů stěnu svahů do zelena, Tak divé, svaté, kouzlem dýchající Jak místo pro démona, při měsíci Kde jen kdy lkala milující žena! A z této rokle v neustálém varu Jak zem by těžce oddýchala k zmaru, Zdroj mohutný co mžik hnán ze skaliska

V něm balvany, jak přerývaně tryská, Se v oblouk řítí krupobití tepem Neb jako zrní pod mlatcovým cepem; A ób mžik v tyto rojící se skály

Se vody svaté řeky pozvedaly.

Pět mil tok svatý spavým proudem plyne

Se toče v hvozdy, v doly nádherné;

Pak v ony sluje lidem nezměrné

A s hukotem se v more mrtvě řine;

A hukotem Chán Kublaj sloucha v dálku

Jak praotecké hlasy věští válku!

Nádherného zámku stíny

V prostřed vod se rýsují Tam, kde slysět do tišiny Zřídla hluk i ze slují.

Byl to jak zázrak v tečh divů středu Slunečný zámek a sluje z ledu!

Já vzácnou pannu u vidění Jsem spatřil jednou, loutnu měla;