Page:A Book of Czech Verse.pdf/88

 V tu chvíli Antonín, topič mozolnatý, poznal těch dvacet pět roků u pece, u lopaty, v nichž oči mu krájel plamenný nůž, a poznav, že stačí to muži, by zemřel jak muž, zakřičel nesmírně nad nocí, nad světem vším:

Soudruzi, dělníci elektrárenští, slepý jsem,—nevidím.”

Sběhli se soudruzi, přestrašení celí, dvěma nocemi domů jej odváděli. Na prahu jedné noci žena s děckem sténá, na prahu druhé noci nebesa otevřená.