Page:A Book of Czech Verse.pdf/86

 Smějí se soudruzi, Antonín s nimi a uprostřed noci s hvězdami elektrickými na svoje ženy si vzpomenou na chvíli, které tak často si dětinsky myslily, že muž na svět přišel, aby jim patřil.

A Antonín zas jak před lety dvaceti pěti, jen těžší lopatou otvírá pec. Těžko je ženě vždy porozuměti, má jinou pravdu a pravdivou přec.

Antonín očí květ v uhelné kusy přikládá, neví snad o tom, spíš musí, neboť muž vžycky očima širokýma se rozjet chce nad zemí a mít ji mezi nima a jako slunce a měsíc s obou stran paprsky lásky a úrody vjíždět do jejích bran.