Page:A Book of Czech Verse.pdf/84

 a že jenom z člověka světlo se rodí, tak za uhlím vždycky kus očí svých hodí a oči ty jasné a modré jak květiny v praméncích drátů nad městem plují, v kavárnách, v divadlech, nejraděj nad stolem rodiny v radostná světla se rozsvěcují.

Soudruzi, dělníci elektrárenští, divnou ženu vám mám. Když se jí do očí podívám, pláče a říká, že člověk jsem prokletý, že oči mám jiné, než jsem měl před lety. Když prý šla se mnou k oltáři, jako dva pecny velké a krásné byly, ted prý jak v talířku prázdném mi na tváři po nich jen drobinky dvě zbyly.”