Page:A Book of Czech Verse.pdf/68

 Hlas zvonů táhne nad závějí, kdes v dálce tiše zaniká; dnes všechny struny v srdci znějí, neb mladost se jich dotýká.

Jak strom jen pohne haluzemi, hned střásá ledné křišťály, rampouchy se střech visí k zemi jak varhan velké píšťaly.

Zem jak by liliemi zkvetla, kam sníh pad, tam se zachytil; Bůh úsměv v tvářích, v oknech světla a v nebi hvězdy rozsvítil.

A staré písně v duši znějí a s nimi jdou sny jesliček kol hlavy mé, jak ve závěji hlas tratících se rolniček.

Můj duch zas tone v blaha moři, vzdech srdcem táhne hluboce, a zvony znějí, světla hoří,— O vánoce! Ó vánoce!