Page:A Book of Czech Verse.pdf/44

 Tak tichá voda, hluboká a k smrti smutná! Les kolem tichý, temný jako myrta rmutná, břeh zadřímlý a po něm mech jen roste hnědý, a je-li v mechu květ, je jako z vosku bledý. Zde nezní včelek šum, zde není zpěvný pták, jen šedý dravec někdy v prázdné výši kráče, a zní to v ozvěnách hor truchle tak, jak v dáli náhlý škytot z dušeného pláče.

Můj zrak, sny opleten, se v černou vodu vrývá— ta nezměřená tůň, ta něco dole skrývá. Snad česká pohádka tam, z krajů vyhostěná. Snad dávných bohů kruh tu kryje sklenná stěna. Snad dlí tam českých našich hrdin slavný tem— Vy bohorovní, úžasní Vy hrdinové, již na Vás zapomněla siráširá [sic] česká zem a zapomnělo všechno pokolení nové!

Ti kdyby zaplakali pro národu hoře, to černé jezero by vzrostlo v černé moře, ti kdyby z živých prsou vzdechli, pozaštknuli, svým vzdechem jezero by z břehů vymrsknuli! Ach nekliden je asi pod vodami sen a porván vzdechy těch, již spolu dole leží, však jsou to umrlců již tiché vzdechy jen, a povrchem to jako lehký mrazík běží.